2009.03.08. 09:10
A víz csak jött, egyre csak jött...
<p>A Tisza eddigi legnagyobb árvize 2001 március<br /> 6-án Tarpánál két helyen<br /> szakította át a gátat. A víz<br /> elöntötte az egész<br /> Beregi-öblözetet. Nyolc települést<br /> – Tarpát, Gulácsot, Jándot,<br /> Tákost, Csarodát, Gergelyiugornyát,<br /> Hetefejércsét, Vámosatyát<br /> – szinte teljesen újjá kellett<br /> építeni.</p>
Az eseményekre Kerti Andor, a
védelmi osztag parancsnoka
emlékszik vissza, aki néhány
méterről látta a végzetes a
gátszakadást.
– A vízügyi
igazgatóság március
5-én hajnali egykor riasztotta az osztagot.
Akkor olyan információnk volt, hogy a
gátkoronával egyenlő
vízszintekre lehet számítani.
Ám a riasztás napján a hegyekben
egész nap zuhogott, mintha
dézsából öntötték
volna, és ez alaposan rátett az addig
kialakult árhullámra.
Rahónál már elkezdett apadni, de a
hétfői csapadék
hatására ismét felment 575
centiméterre, az addigi maximumot 75
centméterrel meghaladva. Ebből a
vízszintemelkedésből lehetett tudni,
hogy a töltéskoronát
meghaladó szintre számíthatunk
Tiszabecs alatt.
– Az osztag 110 fős
létszámából 104-en
vonultunk ki. Reggel fél nyolckor
rendőrségi felvezetéssel indult el a
34 gépkocsiból álló
menetoszlop teljes felszereléssel
Vásárosnaményba, ahol azonnal
indultunk ki a töltésre. Tarpa és
Tivadar között egy 2700 méteres
szakaszon volt nem megfelelő méretű a
töltés, és ott az osztagunknak a
megkezdett töltésmagasítást
kellett folyatni. Az igazgatóság
vezetője úgy rendelkezett, hogy nem lesz
váltás. Vagyis: a teljes
létszám haladéktalanul menjen ki a
gátra, mert olyan a helyzet, hogy ameddig csak
bírunk, dolgoznunk kell; pihenésre most
nincs lehetőség. Ekkor –
hétfőn délután egy óra
tájban – még a töltés
lábánál volt a víz. A
homokzsákokat a közerő traktorral
szállította ki. A víz
kétóránként 50-60
centimétert emelkedett. Nem lehetett
leállni. Este Dombrádról jött
egy képzett, ötventagú csoport,
éjszaka pedig Budapestről az ÁBKSZ
(Ár- és Belvízvédelmi
Központi Szervezet – a szerk.) osztaga
és a győri vízügyesek is
megjöttek. Az ÁBKSZ és a
győriek a Tivadar felőli, mi és a
dombrádiak a Tarpa felőli részen
dolgoztunk. Nehéz volt a homokzsákokat a
töltésre vinni, mert a
gyümölcsösben hatalmas sár volt,
mindent víz borított.
Súlyosbította a helyzetet, hogy az
árvízvédelmi töltések
előterét a lakosság gépekkel,
eszközökkel eljárta,
felszántotta, a védelmi
eszközökkel szinte lehetetlen volt
közlekedni rajta. Előfordult, hogy a nagy
sárban elsüllyedt a homokzsákot
szállító traktor, csak két
másik tudta kihúzni. Ennek
ellenére sikerült a
vízszintemelkedéssel lépést
tartani.
– Március 6-én hajnalban
érte el a töltéskorona
szintjét a víz. A végén
már 50-60 centiméterrel haladta meg,
tehát ekkora víztömeget a
homokzsákokból épített
nyúlgát tartott meg. Voltak olyan
szakaszok, ahol közben átfolyt a
homokzsákok fölött a víz, de
ezt mindig sikerült korrigálni. A
magassággal alapvetően nem volt gond.
Viszont óriási terhelést kapott a
töltés felső rétege, mely
lazább szerkezetű, mint a
töltéstest, a töltésmag, hisz
ezt a növények, férgek
átjárják, az
időjárás gyengíti. Ez a
felső réteg kezdett átázni,
szivárogni.
– Tizenegy óra körül kezdett
pokollá válni a helyzet ezen a szakaszon.
Rövid másfél óra alatt
tizennyolc helyen suvadt le a
töltésrézsű. Egyik
pillanatról a másikra a
töltéskoronaélből
lecsúszott a harmada, fele. Volt olyan, hogy a
közepétől csúszott le a
fél töltésszelvény. Ezeken a
helyeken a gát
ellenállóképessége
felére csökkent. Azonnal
támasztottuk meg a suvadásokat
homokzsákokkal. Nem szaladhattunk el. Volt olyan
suvadás, ahol pillanatok alatt 15-20
centiméter átmérőjű
vízsugár lövellt ki a
töltésből, és elkezdett a
rézsű lecsúszni. Hát ezt a
látványt nem kívánom
senkinek. Sikerült elzárni a sugarat, s
elkezdtük kivezetni a vizet a lecsúszott
részből. A sarat ellapátoltuk, hisz
arra nem lehet zsákot tenni, hogy meg tudjuk
támasztania a meggyengült
töltést. De alig kezdtük el az egyik
megtámasztást, 40-50 méterre
jött a másik. Volt két olyan
suvadás, mely legalább 25-30 méter
széles volt. Ebből akkora tömegű
föld jött le, akkora sár keletkezett,
amit homokzsákkal már nem tudtunk
megtámasztani. Ezt már csak a hatalmas,
köbméteres zsákokkal lehetett volna,
melyeket helikopterekről eresztenek le.
– Ám a helikopterek még úton
voltak, amikor fél kettőkor –
éppen jelentettem Fazekas László
védelemvezetőnek a pillanatnyi helyzetet
–, az egyik pillanatról a másikra
tőlem 10-15 méterre 4-5 méter
szélességben, másfél
méter mélységben berogyott a
töltés. Borzasztó erővel
zúdult ki a víz. Arra ott, akkor
már esély nem volt, hogy meg tudjuk
akadályozni a szakadást. A további
védekezés értelmét
veszítette. Az embereket kellett menteni.
Több mint kétszázan dolgoztak
még a gátnak ezen a szakaszán.
Miután az embereket kijuttattuk a
gátról, maradtunk még
öten-hatan a szakadásnál, de a
töltésen már nem tudtunk kimenni.
Igen erős, hideg szél fújt, a
hullámzás letolt néhány
homokzsákot a nyúlgátról,
ahol erősebben kezdett átfolyni a
víz. Tehetetlenek voltunk. Amikor kiindultunk,
az aggregátort meg a
világítótesteket
próbáltuk magunkkal vinni. Az egyik
suvadás fölött még
átjutottunk, de következőnél
már nem volt esélyünk. Itt
már 30-40 centiméter
szélességben folyt át a víz
a zsákok között a
töltésen, ezért lábon
már nem lehetett elhagyni a terepet.
Kértünk mentőcsónakot, amibe
előzőleg az eszközöket pakoltuk.
Ezeket kiraktuk a töltés tetejére. A
mentőcsónakkal aztán
kijöttünk. Az alsó – a
Tivadarhoz közeli – szakadást
aztán rá egy órára
követte a másik, onnan vagy 6-700
méterre, ahol előzőleg már nem
tudtunk gyalog átmenni.
– Sajnos, én már a második
gátszakadást éltem
át testközelben. Nábrádon
nőttem, fel, ahol 1970-ben két helyen is
átszakadt a Szamos töltése,
és mindenünket elvitte az
árvíz. Pontosan tudtam, ez mit jelent.
Nagyon lesújtott bennünket, hiszen az
utolsó percig reméltük, hogy
sikerül.
– A szakadás pillanatában nem volt
nagy robaj. Egyszerűen zutty, berogyott a
töltés, és elkezdett zuhogni a
víz három-négy méter
magasról. Pillanatok alatt
többszörösére
szélesítette a nyílást. A
hangulat rendkívül rossz volt,
ráadásul néhányan elkezdtek
velünk ordítozni, hogy megölünk
benneteket. Minket, akik akkor már negyven
órája megállás, pihenő
nélkül talpon voltunk. De hát meg
lehet érteni, ha valakire ilyen hatást
gyakorol a rettenetes élmény.
emlékszik? - Fotóval